![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
||
![]() שובר / רונן כץדיוננו השבוע מחזיר אותנו לסוגייה בתחילת הפרק השני. במשנה שם מתואר מקרה בו האישה גובה את כתובתה מבלי שהיא מציגה את שטר הכתובה אלא בעדים בלבד, מכוח תנאי בית דין. הגמרא מנסה לדייק מכאן דין הנוגע לדרכי גביית חוב: "וליחוש דילמא מפקא עדים בהאי די דינא וגביא, והדר מפקא לה לכתובה בהאי ב"ד וגביא בה? אמר רבי אבהו: זאת אומרת כותבין שובר" (טז:).
הגמרא מעלה את החשש, שאם נאפשר לאישה לגבות את כתובתה מבלי להחזיר את שטר הכתובה - היא תוכל להשתמש בשטר זה בעתיד לצורך גבייה חוזרת שלא כדין. רבי אבהו מוכיח מכאן, שאנו מאפשרים לאישה לגבות את כתובתה אף ללא החזרת שטר הכתובה, וזאת בתנאי שתמנע אפשרות של גבייה חוזרת בדרך אחרת - על ידי כתיבת שובר. השובר, "קבלה" בלשוננו, יוכל לשמש לבעל כראיה שכבר פרע את הכתובה, אפילו אם תוציא האישה את שטר הכתובה. "מי שפרע מקצת חובו, רבי יהודה אומר: יחליף. רבי יוסי אומר: יכתוב שובר" (בבא בתרא קע:).
המקרה שבו עוסקים התנאים הוא מקרה של פרעון חלקי של החוב. רבי יהודה סובר שיש לקרוע את השטר הקודם ולכתוב שטר חדש על הסכום החלקי. ואילו רבי יוסי מאפשר לבעל החוב להחזיק בידו את השטר על מלוא הסכום, ובלבד שיכתוב ללווה שובר על כך שחלק מהסכום התקבל. ואמנם, ניתן היה להבין שמחלוקתם היא דווקא במקרה של פרעון חלקי. אך מסקנת הגמרא שם (קעא:) היא שהמחלוקת היא גם לגבי פרעון מלא של החוב, בדומה למחלוקת האמוראים בסוגייתנו. "...אבל בשטר, כל זמן שהוא בעין תחת ידו - אין הלוה חייב לשלם כלל, דלא נתן לו השטר שיהיה חוב על המלוה בהחזרת השטר, רק שלא התחייב עצמו לשלם רק בהחזרת השטר" (נתיבות המשפט סי' נ"ד ס"ק א). לדעת ה'נתיבות', הדין הבסיסי הוא שהלווה כלל איננו מחויב לפרוע את חובו כל עוד אין הוא מקבל לידיו את השטר. זהו אם כן ההסבר לדעה שאין כותבין שובר. ובמסגרת שיטת ה'נתיבות', דווקא הדעה שכותבים שובר היא המבוססת על תקנת חכמים: "ולמאן דאמר כותבין שובר, אינו רק משום תקנה" (שם).
ניתן להציע הסבר שלישי למחלוקת, המשלב בין שתי השיטות שראינו. ייתכן שחידושו של ה'נתיבות' הוא העומד בבסיס המחלוקת: הדעה שאין כותבין שובר סברה כדעת ה'נתיבות', שבאופן עקרוני החיוב איננו קיים עד שלא יחזיר את השטר. לעומתה, הדעה שכותבים שובר לא קיבלה את חידושו של ה'נתיבות', אלא החיוב קיים אף ללא החזרת השטר, ובלבד שייכתב שובר אשר ימנע גבייה חוזרת שלא כדין. "ומסתברא דכותבין שובר... עבד לֹוֶה לאיש מַלְוֶה" (בבא בתרא קעא:).
כלומר, הלווה נמצא במעמד נחות בדיון זה, כיוון שהמלווה עשה עמו חסד והוא משועבד לו. מטעם זה אנו מכריעים לרעת הלווה, ומטילים עליו לשמור את שוברו מפני העכברים. "ועיקר טעמא... דחשש אבידת שובר אינו בריא... אבל אי לא כתבינן נמצא זה מפסיד מעכשיו בבירור" (ד"ה ופרקינן).
הרשב"א מצביע על כך שיש חוסר איזון בולט בין הצדדים בדין: אמנם, אם נכתוב שובר הדבר יהיה לרעתו של החייב, אשר חושש שמא יאבד השובר. אך מנגד, אם נקבע שאין כותבים שובר, הדבר יגרום להפסד ברור לבעל החוב - חובו מופקע ממנו לחלוטין! חוסר איזון זה הוא הטעם, לדעת הרשב"א, להכרעה שכותבים שובר.
|
||