מצות שופר

הרב דניאל שרייבר

הגדרת מצות שופר

	מהו גדר מצות שופר  לתקוע בשופר או לשמוע קול השופר? שאלה זו, כנראה, היא ביסוד מחלוקות שונות בהלכות שופר: 

שופר הגזול

	בירושלמי (סוכה ג,א) נאמר שיוצאים בשופר הגזול, אלא שנחלקו שם למה: ר' יוסה סובר משום שיש גזירת הכתוב: 'יום תרועה יהיה לכם'  מכל מקום,ואילו ר' לעזר סובר שדין זה הוא מסברא, דבקולו הוא יוצא. וניתן להבין ששתי דעות אלו חלוקות אם מצות שופר היא התקיעה או השמיעה. ר' יוסה סובר שמצותה היא התקיעה, ולכן צריכים גזירת הכתוב, ואילו ר' לעזר סובר שהמצוה היא השמיעה, ומסברא הוא יוצא. הרמב"ם )הל' שופר א,ג( כנראה פוסק כר' לעזר: 'שופר הגזול שתקע בו יצא, שאין המצוה אלא בשמיעת הקול אע"פ שלא נגע בו ולא הגביהו השומע יצא, ואין בקול דין גזל.' מכאן שהרמב"ם סובר שמצותה היא בשמיעה. אמנם, הראב"ד שם משיג עליו: 'ואפילו יהיה בו דין גזל, יום תרועה יהיה לכם מ"מ, הכי איתא בירושלמי.' ואפשר שהראב"ד סובר שמצות שופר היא בתקיעה ולכן צריך גזירת הכתוב כשיטת ר' יוסה בירושלמי‑. אולם, הסמ"ג )עשין מב( והרא"ה )הובא בחידושי הר"ן בר"ה כח ( חולקים וסוברים שלא יוצאים בשופר הגזול. כנראה, הם סוברים שמצות שופר היא בתקיעה ואין להם הדרשה 'יום תרועה יהיה לכם  מכל מקום' שבירושלמי. והר"ן שם סובר שזהו בעצם מחלוקת בין הירושלמי והבבלי, אם יוצאים בשופר הגזול או לא; הירושלמי סוברת שכן יוצא, ואילו הבבלי סובר שלא יוצא. 
נוסח הברכה (15)

	יש חילוקי דעות בנוסח הברכה במצות שופר. הראבי"ה )חלק ב' ר"ה ס' תקל"ד( מביא לשון הירושלמי שמברכים 'לשמוע בקול שופר,' אלא שלשון זה לא מוזכר בירושלמי שלפנינו, ובאמת, יש מח' קדומה בין הגאונים מהו נוסח הברכה. רוב רובם סוברים לברך 'לשמוע,' כמו ר' האי, ר' נטרונאי, ר' עמרם, רס"ג,ואילו ר' יהודאי ור' אחאי גאון בשאילתות סוברים שמברכים 'לתקוע.' אולם, אין שיטות אלו מקשרות במפורש את שאלת נוסח הברכה לגדר המצוה. אך קשר זה כן נמצא בשיטות אחרות.

	הרמב"ם )בשו"ת הרמב"ם, ס' נא, פאר הדור א( מסביר שמשום שהמצוה היא בשמיעה ולא בתקיעה, נוסח הברכה הוא: 'אקב"ו לשמוע קול שופר': (16) "שאלה: מהו החילוק שיש בין 'לשמוע קול שופר' ובין 'על תקיעת שופר'?  תשובה: החילוק גדול ביניהם כי המצוה המיוחדת אינה התקיעה אלא בשמיעה סגי, דאם היתה המצוה התקיעה היה צריך כל אחד ואחד לתקוע לעצמו כמו שחייב כל אדם בלולב ובסוכה. אם כן, ודאי השומע שלא תקע לא יצא ידי חובתו, וכן התוקע שלא שמע יצא ידי חובתו אפילו סתם אזניו בשביל שתקע, ואין הדין כך, כי המצוה היא השמיעה ולא התקיעה. וכמו שבסוכה המצוה היא הישיבה ולא העשיה, ובלולב הנטילה ולא האגידה כך פה המצוה היא השמיעה. וכשהוא תוקע אני יוצא ידי חובתי במה שאני שומע, ולכן צריך לברך 'לשמוע קול שופר' כמו שמברכין 'לישב בסוכה' ולא 'לעשות סוכה."'  בדומה לזה, הוא שיטת הבה"ג )הובא ברא"ש ר"ה ד,י:( ' 'וכן כתב בה"ג הא דמברכים לשמוע בקול שופר ולא מברכים לתקוע בשופר או על תקיעת שופר כמו על מקרא מגילה משום דבשמיעת קול שופר הוא יוצא ולא בתקיעת שופר . ' (17)

	אולם, הר"ת (18) והסמ"ג )עשין מ"ב( חולקים וסוברים שמשום שהמצוה היא התקיעה, מברכים 'על תקיעת שופר'. (19) ובסידור של רש"י )ס' קפ"ג( יש נוסח מעניין: 'וצונו על תקיעת שופר לשמוע בקול שופר' (20) שהוא שיטת ביניים בין הנוסחאות. להלכה, הטור ושו"ע )או"ח ס' תקפ"ה,ב( פוסקים שהנוסח הוא 'לשמוע קול שופר'.

חרש המדבר ואינו שומע

	ענין זה של גדר מצות שופר לכאורה ג"כ משפיע על השאלה אם חרש המדבר ואינו שומע יכול להוציא אחרים. אם הוא לא יכול להוציא אחרים במצות שופר, משמע שמצותו היא 'שמיעה,' שמשום שהמצוה היא השמיעה הוא לא מחויב במצות שופר. ואילו הוא כן יכול להוציא את אחרים, אז כנראה המצוה היא התקיעה, ומשום שהוא מחויב במצות שופר אפשר לו להוציא אחרים. אלו בעצם שתי דעות במאירי )ר"ה כט. -( ור' יהונתן מלוניל פוסק שהוא כן יכול להוציא את אחרים (21).

	אולם, שתי גישות אלו  שמצות שופר היא התקיעה או שמצותו היא השמיעה  הן כנראה בעיותית לאור הלכות מסוימות בהלכות שופר. מצד אחד, אם אומרים שמצותו היא התקיעה, אז: א( איך יכול התוקע להוציא הציבור  כל אחד מן הציבור צריך לתקוע לעצמו? (22) ב( אם מצותו היא התקיעה, צריכים להגיד שהתוקע שלא שמע התקיעה עדיין יוצא, ואין הדין כן, שהמשנה בר"ה כז: אומרת: 'התוקע לתוך הבור. . . אם קול שופר שמע יצא, ואם קול הברה שמע, לא יצא' (23) מן ההלכות אלו, משמע שמצותו היא השמיעה!

	מצד שני, אם אומרים שמצותו היא השמיעה, אז: א( למה התוקע צריך להתכוין להוציא או להשמיעו לאחרים למ"ד שמצוות צריכות כונה‑? (24) ואפילו הרמב"ם עצמו הסובר שמצות שופר היא השמיעה סובר שהשומע רק יוצא כשהתוקע מכוין להוציאו )הל' שופר ב,ד)? וב( למה אין יוצאים מצות שמיעת שופר בתקיעת מי שאינו בר חיובא, כמו חש"ו )משנה ר"ה כט.)? משמע שמצותו היא התקיעה!

	כנראה, המח' בהגדרת מצות שופר היא מהו היחס בין מעשה התקיעה לתוצאה של קול שופר שאנחנו שומעים. כדי ללבן את הגישות השונות יש להציג קודם את מחלוקותם באופן קיצוני. למ"ד שמצותו היא השמיעה, אין שום משמעות הלכתית למעשה תקיעה, אלא הוא פועל רק כאמצעי לעשיית עצם המצוה שהיא שמיעת קול שופר,ואילו למ"ד שמצותו היא התקיעה, אין שום משמעות הלכתית לשמיעת קול השופר, אלא היא רק תוצאת עצם המצוה שהיא תקיעת שופר. 	

	כנראה, קשה לעמוד על שיטות קיצוניות אלו לאור השאלות הנ"ל שלכאורה מוכיחות שיש חשיבות גם למעשה התקיעה וגם לשמיעה. אמנם, אפשר להציע כמה פתרונות. לפי הגישה שמצותו היא התקיעה, שאלנו שתי שאלות. ביחס לשאלה ראשונה, למה אין דרישה שכל אחד מן הציבור יתקע, אפשר להסביר שהציבור יוצא תוך 'שומע כעונה'  ז"א 'שומע כתוקע,' ולכן אין צורך שכל אחד יתקע לעצמו.  (25) גם אפשר לומר שהתוקע פועל כשליח, והציבור יוצא בתור שליחות התוקע (26).

	השאלה השניה על הגישה שמצותו היא התקיעה היתה שיש משנה מפורשת )ר"ה כז:) שדורשת שמיעת קול שופר. ניתן לומר שאע"פ שמצוה היא לתקוע, כדי שהתקיעה תוגדר פורמלית כ'מעשה תקיעה,' היא צריכה ליצור חפצא דקול שופר. וכמו שאין תוקף לתקיעות של מי שלא יודע איך לתקוע שיוצר רק קולות של רוח מתוך השופר, כך אין התוקע לתוך הבור יוצא כשהוא לא שומע אלא קול הבור, אע"פ שהנמצא בתוך הבור שומע קול שופר. לפי זה, קול שופר שאינו ראוי לשמיעת התוקע לא נחשב לחפצא דקול שופר לגביו, וממילא אין לו מעשה תקיעה.

	לפי הגישה שמצות שופר היא בשמיעה, גם כן שאלנו שתי שאלות. 

	ביחס לשאלה ראשונה למה אין הציבור יוצא אא"כ התוקע מכוון להוציא אותם, ניתן לומר שכדי לקבל את המסר של קול השופר, אין 'שמיעה' במצות שופר מוגדרת כהקשבה בסתר או כשמיעה דרך אגב, אלא היא טעונה שמיעה ישירה מן התוקע. לפי זה, יכול להיות שכדי ליצור שמיעה ישירה מן התוקע, התוקע צריך לכוון להוציא הציבור, ז"א להשמיע או למסור הקול לציבור. לפי זה גם מובן למה הציבור צריכים לכוין לצאת, שהם צריכים לקבל את קול השופר. 

	ביחס לשאלה השניה, למה אין יוצאים בתקיעת חש"ו, דמשמע שמצותו היא התקיעה, ג"כ ניתן לומר שצריך לשמוע חפצא דקול שופר, ז"א 'קול של תקיעות' ולא רק קולות היוצאים מן השופר. ואין קול שופר שנוצר ע"י הרוח בעלמא וכדומה נחשב לחפצא דקול שופר, אלא הוא רק נוצר תוך מעשה תקיעה, שהוא ע"י מי שהוא בר חיובא במצות שופר (27) . 	אמנם, לפי שתירוצים אלו הם קצת דחוקים, ולפי שהלכות שונות בשופר לכאורה מחשיבות גם את מעשה התקיעה וגם את שמיעת התקיעה, קשה יותר לתפוס בגישות הקיצוניות שהצגנו למעלה, שמצות שופר היא רק המעשה תקיעה או רק השמיעה. אולי אפשר להציע גישת ביניים בהסבר הראשונים  גישה שתקבל גם את החשיבות של מעשה התקיעה, וגם של השמיעה. 

	הגרי"ד זצ"ל סובר שלמ"ד מצות שופר היא השמיעה, כונתו היא שאמנם קיום המצוה היא שמיעת קול השופר, אבל מעשה המצוה הוא התקיעה. (28) השאגת אריה )ס' ו( סובר שלמ"ד מצות שופר היא התקיעה, כונתו שהמצוה היא לא רק השמיעה אלא גם התקיעה, והציבור יוצאים ידי חובת התקיעה על ידי שומע כעונה. לפי שיטות אלו, במיוחד שיטת השאגת אריה, שיש להחשיב גם את מעשה התקיעה וגם את השמיעה, מובן נוסח הברכה הנמצא בסידור של רש"י )ס' קפ"ג:( 'וצונו על תקיעת שופר לשמוע קול שופר.' 

	שיטה מחודשת היא של ר' יהונתן מלוניל )ר"ה לד:( שהמצוה היא לא מעשה התקיעה, ולא השמיעה, אלא המצוה היא שכל אחד יצור לעצמו 'יום תרועה,' כדכתיב )במדבר כט,א:( 'יום תרועה יהיה לכם.' וכיצד הופכים את היום להיות 'יום תרועה'? על ידי שמיעת חפצא דקול שופר. (29).

	לפי זה, כמה דברים מובנים: א( שצריך חפצא דקול שופר כדי ליצור 'יום תרועה,' ולכן התוקע צריך להיות בר חיובא במצות שופר כדי ליצור חפצא דקול שופר, ב( שהתוקע צריך לכוין להוציא את הציבור, כדי שיתייחס הקול אליהם שתהיה 'שמיעה' מעליא שאפשר ליצור בו 'יום תרועה', ג( שאין התוקע לתוך בור ששמע רק קול הברה יוצא, כיון שלא שמע קול שופר כדי ליצור בו 'יום תרועה.' 

	אולם, לפי חידוש זה של ר' יהונתן מלוניל שהמצוה היא ליצור 'יום תרועה,' האם חרש המדבר ואינו שומע יוצא אם הוא תוקע בעצמו? במשנה ר"ה כט. הוא כותב שחרש המדבר ואינו שומע יכול להוציא אחרים, ודינו כפיקח לכל דבר. כנראה, הוא סובר שגם הוא בעצמו יוצא, וזה מובן לפי שיטתו שהמצוה היא ליצור יום של 'זכרון תרועה.' ואין להקשות מדין התוקע לבור שאינו יוצא, שהתוקע לתוך הבור לא יוצר חפצא דקול שופר לגביו, משא"כ כאן כשהתוקע לא שומע חפצא דקול שופר רק משום בעיות צדדיות. 

	ניתן לומר שגם רש"י סובר שמצות שופר היא ליצור יום של 'זכרון תרועה,' שלפי רש"י אמירת מלכויות, זכרונות, ושופרות היא דאורייתא דוקא כשאומרים אותם על סדר התקיעות. ואם מצות שופר היא ליצור יום של 'זכרון תרועה,' מובן מאד למה אמירת מלכויות וכו' היא מה"ת רק על סדר התקיעות, שתוכן אמירתם מתייחס לכל הרעיון של 'זכרון תרועה,' וזה משמעותי רק אם יש קשר לתקיעות. 	עוד גישה במצות שופר היא שיטת הגרי"ד זצ"ל שתקיעת שופר היא גם מדין תפילה (30). גישה זו מסבירה כמה דברים: א( למה אין תקיעת שופר נחשבת גופא להפסק בתפילה, ב( שיטת רש"י (31) שאמירת תפילת מלכויות וכו' היא מה"ת דוקא כשיש עמה תקיעת שופר, ג( למה אופן התרועה  גנוחי גנח או ילולי יליל  הוא דוקא דומה לבכי, ולא לקול אחר, ד( שמבנה השופר צריך להיות כפוף כאדם המתפלל.

	על פי גישה זו, אין קיום מצות שופר רק בשמיעה, אלא צריך גם קיום בלב. וכמו שכונת הלב היא מאפיינת את מצות התפילה (32), ואינה נחשבת רק לתנאי בתפילה, ק"ו במצות שופר, שאין בו שום הבעת מילים אלא רק זעקת נפש האדם. ולפי שהתפילה בלב באה מתוך מעשה התקיעה, א"כ מובן למה מעשה התקיעה בא לידי ביטוי בהלכות שהובאו לעיל. 		

	ולפי זה, יש תפקיד הן למעשה התקיעה והן לשמיעת השופר. מעשה התקיעה הוא לבכות, לזעוק, ולהתפלל למבין והמאזין, ושמיעת קול שופר היא כדי להרגיש פחד ה' והדר גאונו, חשבון הנפש ותשובה.

הערות:

(15)  האפשרות שגדר המצוה משפיע על נוסח הברכה היא לא כל כך פשוטה. מעין זה דן רע"א (יו"ד ס' רצ"א) אם אפשד להגיד שגדר מצות מזוזה הוא לקבוע מזוזה, כפי נוסח הברכה, או לא, וגדרו הוא התוצאה, שתהיה מזוזה נקבעת על הבית.

(16)  עיין רמב"ם הל' שופר ג', י.

(17)  שיטה זו לא מוזכרת בבה"ג לפנינו.

(18)  הובא ברא"ש ר"ה ד-י: 'ור"ת כתב שיש לברך על תקיעת שופר משום דעשייתה היא גמר מצותה'.

(19)  כך הוא שיטת היראים, אוז", ומחזור ויטרי.

(20)  אך יש שסוברים שגירסא זו היא משבשתא.

(21)  אך אפשר להסביר את המח' אחרת. שלכו"ע המצוה היא השמיעה, ונחלקו רק אם החרש המדבר ואינו שומע נחשב לבר חיובה אלא שלא יכול לצאת משום בעיא צדדית, או שהוא לא נחשב אפילו לבר חיובא, וכן הוא לא יכול להוציא אחרים.

(22)  כך שואל הרמב"ם בתשובתו הנ"ל, וכך הוא מוכיח שמצותו היא השמיעה.

(23)  כך הוכיח הרא"ש (ר"ה ד-י) שמצות שופר היא השמיעה.

(24)  עיין ברמב"ן ר"ה ריש פי ג.

(25)  עיין בשאגת אריה ס' ו. אולי אפשר לקשור זאת לדיון דין שומע כעונה - אם היא ממש כעונה או שרק דינו כעונה. עיין ברש'י סוכה לח: סוד"ה הוא אומר, ותוס' ברכות כא: ד"ה עד, ושם כ: ד"ה כדאשכחם, ואכמ"ל.

(26)  בענין אין שליח לדבר מצוה, עיין בתוס' הרי"ד בקידושין מב: ד"ה שאני התם, ובקצות חו"מ ס' קפ"ב, א ושם שפ"ב.

(27)  עיין באוסף תורני "אור המזרח" חלק קל"ה, 'בירורים בעניני ברכת המצוות' (ליקוט שיעורי הגרי"ד זצ"ל), מאת ר' צבי שכטר שליט"א עמ' 51. ועיין בחזון איש ח"א, ס' ז, באבני נזר או"ח ס' מ, ובחלקת יעקב או"ח ס' לג.

(28)  באוסף תורני 'אור המזרח' שם עמ' 53.

(29)  וז"ל ר' יהונתן מלוניל: 'דהא לא כתוב 'ותקעתם' כדכתיב בלולב 'ולקחתם', שתהא לקיחה ביד כל אחד ואחד, אלא זכרון תרוכה ויום תרועה. לפיכך כיון ששמע התקיעה מחבירו, יום תרועה איכא, וזכרון תרועה איכא'.

(30)  אוסף תורני 'מסורה', חוברת ב', תשרי תש"ן, עמ' טז; ושם חוברת ו, כסלו תשנ"ב, עמ' יט-כב; ובספר 'ימי זכרון', מאמר 'בסוד שיח השופר' עמ' 152-137. לפי זה, 'תקיעת שופר יש לה בחינה כפולה - קיום מעשה המצווה בפעולה החיצונית של שמיעת קול שופר וקיום כוונת המצווה שבלב - שהיא ההתעוררות והחוויה של פחד ה' והדר גאונו ושל חשבון הנפש ותשובה ותפילה' ('בסוד שיח שופר' עמ' 141).

(31)  במדבר י',יד ד"ה אני, על סמך הגמ' ר"ה לב.

(32)  חידושי הגר"ח על הרמב"ם, הל' תפילה ד',א.